“MAGYAR NYELVJÁRÁSOK”
	A DEBRECENI EGYETEM	XXXVIII, 129–137	DEBRECEN
	MAGYAR NYELVTUDOMÁNYI TANSZÉKÉNEK		2000.
	ÉVKÖNYVE
A megszólítás és kapcsolattartás változatai és megítélésük
a nem tegeződő viszonyokban
Beszédpartnerünk nyelvi megjelenítése, megszólítása, “verbális megérintése” (Fülei-Szántó 1994: 8) a kettőnk közötti kapcsolat minőségének, a közöttünk lévő társadalmi távolságnak is a jelzése. A nyelvi tiszteletadás szakirodalmában egy 1965-ben megjelent, a téma kutatását megalapozó tanulmány alapján a névmási megszólító formákat tekintve alapvetően a szolidaritás és a hatalom névmásainak nevezett megszólításokat, vagyis a tegező és “magázó” formákat szokták megkülönböztetni. (Ezeket latin és francia megfelelőik: tu/vos, tu/vous alapján T-és V-formáknak is nevezik; vö. Brown–Gilman 1975: 359–88.)
A később kialakult, udvariasabbnak, távolságtartóbbnak, formálisabbnak tartott megszólítási mód, a V-forma a nyelvek többségében tovább differenciálódik, hiszen többféle eltérő viszonytípus követel meg nem tegező formát. Ennek megfelelően a nem tegeződő viszonyokban használatos nyelvi lehetőségek is sokszínűek: a magyar nyelvben a nem tegező viszonyon belül az ön és a maga megszólító névmások, a különböző nominális megszólító formák, a megszólító elem nélkül használt egyes szám harmadik személyű igealakok, illetve a tetszik-kel alkotott szerkezetek közötti választás lehetősége tükrözi a társadalmi kapcsolatok sokféleségét. Vagyis verbális érintéseinket nem elemezhetjük egyszerűen a formális és az informális nyelvhasználat kétválasztásos rendszerén belül (vö. Reményi 1994: 85); nem egyszerűen a T-forma áll szemben a V-formával, hanem a különböző nem tegező formák állnak szemben külön-külön a tegező formákkal és egymással is.
Ezek a megszólítási és kapcsolattartási módok keveredhetnek ugyan, egy-egy kapcsolaton, viszonyon belül is váltakozhatnak, sőt a tetszikelés gyakran egyértelműen csak a magázás vagy az önözés árnyalására szolgál, azonban egyes formák specializálódtak bizonyos helyzetekre, szituációkra, s ezekben a szerepekben el is különülnek egymástól, különböző helyzetjelölő szerepük, stílusértékük van. Megítélésem szerint ezért napjaink magyar nyelvhasználatát vizsgálva legalább négy formát — a tegezést, a magázást, az önözést és a tetszikelést (vö. Deme–Grétsy–Wacha 1987: 59) — kell megkülönböztetnünk.
Ezek a megszólításbeli alapformák illeszkednek a társadalmi kapcsolatok sokféleségéhez, szociolingvisztikai változóként értékelhetők, rendszerük “az adott társadalom mindenkori belső hierarchiájának és értékrendjének nyelvi vetülete” (Péter 1991: 112).
A mai magyar nyelvhasználatra jellemző udvariassági stratégiákat tanulmányozva empirikus felmérést végeztem, megvizsgálva a különböző megszólító névmások és kapcsolattartási módok használatát és megítélését. Kérdőíves kutatásomban a 10 és 32 év közötti korosztályt vizsgáltam kiemelten: a mintámban száz 10 és 18 év közötti és ugyanennyi 18 és 32 év közötti adatközlő szerepelt. A második csoportba a felsőoktatásban tanuló és már dolgozó fiatalok egyaránt kerültek.
E csoportok nyelvhasználatának vizsgálata egyrészt azért lehet tanulságos, mert a nyelvi udvariassági normák, szabályok nagy részének elsajátítása a másodlagos nyelvi szocializáció kései szakaszára, 14–17 éves korra tolódik, sőt egyes udvariassági formákkal kapcsolatos nyelvi attitűdök csak a harmadlagos nyelvi szocializáció során, a munkába állás után szilárdulnak meg, mivel számos társadalmi kapcsolattípust és szerepet csak ebben az időszakban ismerünk meg. Másrészt azért is kiemelten fontos ez a korosztály, mert a nem tegező kapcsolattartási módok használati körének és stílusértékének napjainkban játszódó átalakulásában nagy szerepe van a gyermekektől elvárt, megkövetelt kifejezési formáknak. Harmadrészt pedig azért lehet lényeges a fiatal korosztály udvariassági nyelvhasználatának feltérképezése, mert a mozgásban lévő társadalmakban a megszólításbeli átértékelődések és problémák gyakori jelenségnek számítanak, s általában több, akár egymásnak ellentmondó csoportnorma is élhet egymás mellett az egyes kifejezési módokra vonatkozólag, s ezek közül a résznormák közül a következő nemzedékek nyelvhasználatában a jelenlegi fiatalság csoportnormájának általában nagy szerep jut.
A gyűjtött adatok értékelése alapján három erőteljes változási irány érzékelhető a nem tegező viszonyokban, amelyek szorosan összefüggenek egymással, sőt a tegeződés terjedésével is.
Az egyik ilyen jelenség a tetszikelés önállósodása, lehasadása a magázó és önöző formákról; a másik a maga megszólítás visszaszorulása és egyértelműen negatív stílusminősítésűvé válása; a harmadik pedig az ön megszólítás általánossá válása, semlegesedése, egyes átterjedése bizalmas viszonyokra is.
Vizsgáljuk meg, milyen tényezők állhatnak ezeknek a változásoknak a hátterében!
A megszólítási módokat meghatározó társadalmi változók között a leglényegesebb szerepe a beszédpartnerek közötti viszony jellegének van: ez a társadalmi kapcsolat lehet egyrészt bizalmas, informális jellegű, másrészt viszont lehet távolságtartást követelő, formális. Mindkét kapcsolattípus elképzelhető egyenrangú és nem egyenrangú partnerek között is. Ezeket a társadalmi változókat a következő koordináta rendszerben modellezhetjük:

A néhány évtizeddel ezelőtti helyzetről az mondható el, hogy az egyenrangú, bizalmas viszonyt a kölcsönös tegezés fejezi ki, illetve egyedül ebben a mezőben van szerepe a maga névmásnak, amely csak egyenrangúak viszonyában képes a bizalmasság kifejezésére, minden más szituációban sértővé, bántóvá válhat.
Az egyenrangú, távolságtartó viszonyban még előfordulhat a maga, de meghatározó az ön. Az aszimmetrikus, de bizalmas kapcsolatok egy típusában, a gyermek–felnőtt viszonyban elképzelhető az egyoldalú tegezés, kérdéses azonban, hogy mi lehet a másik, az alárendelt fél által használható megszólítási forma. A távolságtartó, különrangú viszonyok legjellemzőbb megszólító névmása az ön, amely tiszteletet fejez ki, de érzelemmentesen.
A legnagyobb gondot a megszólítási és kapcsolattartási formák rendszerében az okozza, hogy nincs semleges értékű, általános megszólítási mód, amely a nem tegeződő viszonyok mindegyikében alkalmazható, elfogadható lenne. Kicsit sarkított ugyan a következő megfogalmazás, amely egy 18 éves fiú véleménye, de jól mutatja azt, hogy megszólító formáink nem semlegesek: “A maga kissé bunkó, az önözés túl kimért, kissé majomkodó, túlzott tiszteletet, hivatalosságot sugároz”.
Az itt ábrázolt helyzet bizonytalanságai, kérdőjelei idézhették elő a három említett változási folyamatot. A nyelvi változások indítóokait azokon a területeken találjuk, ahol nem volt megfelelő megszólító forma a kapcsolat jellegének kifejezésére:

A tetszikelés önállóvá válásához nagymértékben hozzájárulhatott az, hogy a bizalmas, aszimmetrikus kapcsolatok egyik legszámottevőbb típusában, a gyermek és a jól ismert felnőttek viszonyában az iskola és a szülők egyértelműen ezt a kifejezésmódot követelik meg.
A kérdőívek adatai azt mutatják ugyanis, hogy a 14 éven aluli korosztálynak mintegy 90%-a kizárólag ezzel a formával fordul a tanáraihoz és az ismeretlen felnőttekhez, nagy részük egyértelműen magázó vagy önöző alakot egyáltalán nem használ, inkább kerüli a másik verbális megérintését. A magázó-önöző formák csak 14–16 éves korban jelennek meg nagyobb számban, ezért a tetszik-kel szerkesztett kifejezésmódnak szinte mindenféle közlésre alkalmassá kellett válnia.

Ebből adódhat az az ellentmondásos, bár a folyamatban lévő nyelvi változást megvilágító helyzet, hogy míg a legújabb illemtankönyvek egy része is körülményeskedő kifejezésmódnak tartja a tetszikelést, sőt el is utasítja használatát, és “megszólítási pótléknak tekinthető nyakatekert nyelvi formulának” nevezi (Sille 1994: 111), addig a gyerekek és fiatalok számára ez egyértelműen bizalmasságot, társadalmi közelséget kifejező forma. Még a 18–32 éves korosztály kérdőívei is arról tanúskodnak, hogy — bár esetükben a forma használati köre már jelentősen csökken — több mint 90%-ban kedveskedő, bizalmas formának ítélik, s még a nehézkesség, egyes kifejezések bonyolultsága ellenére is csak elenyésző hányad tartja negatívnak, erőltetettnek, körülményesnek.
A Kiket illik tetszikelni? kérdésre ilyen válaszokat kaptam:
— azokat az idősebb embereket, akiket régebben ismerek, és a magázás túl formális lenne,
— akiket magázok, de nem idegenek számomra,
— akiket magázok, de szorosabb velük a kapcsolatom,
— idősebbeket, akikkel bizalmasabb viszonyban vagyok,
— olyan idősebb felnőtteket, akikkel közvetlenebb viszonyban vagyok, akikkel valami érzelmi kötelék fűz össze, mert közvetlenebb,
— a gyermekkorban megismert embereket, mert szerintem, ha most elkezdeném magázni őket, az furcsa lenne számukra, mert nincs közöttünk távolságtartás,
— olyan idősebbeket, akiket gyerekkorom óta ismerek, ezen nem szívesen változtatok,
— azokat a felnőtteket, akiket valami miatt megkülönböztetett tisztelettel akarok megszólítani.
Szinte mindegyik vélemény hangoztatja tehát a korbeli különbség ellenére meglévő közelséget, ez megerősíti azt a feltételezést, hogy a tetszikelés a különrangú, de bizalmas viszonyok kapcsolattartási módjaként különül el.
A pozitív megítélést mutatják a tetszikelés stílusának értékelései is: kedveskedő; bizalmas; kedves, de gyerekes; a baráti, szorosabb tegezés és a hűvösebb önözés között van valahol félúton; két eltérő korú ember között közvetlen; közeli kapcsolat, idős kor esetén udvarias.
A tetszikelést az 1987-ben megjelent Nyelvi illemtan sem tekinti önálló kapcsolattartási módnak, hanem csak az udvariasság egyik megnyilvánulásának tartja a kérést, érdeklődést kifejező, felvilágosítást kérő mondatokban (vö. Deme–Grétsy–Wacha 1987: 435). Ez a funkciója valóban él a középkorúak és idősebbek nyelvhasználatában, bizonyos helyzetekben árnyalva a magázást vagy önözést, azonban a fiatalok és a gyerekek nyelvhasználatában — mint láttuk — élesen elkülönül a tetszikelés és a magázás jelensége. Elkülönülését mutatja az is, hogy az önöző formákra való áttéréstől, tehát 14–16 éves kortól a viszonytípusok többségében elutasítják használatát, mivel a gyermeki magatartásmód kifejezőjének tartják, így a magázó-önöző formák finomítására ez a korosztály szinte egyáltalán nem használja a tetszikelést.
A bizalmasságot és a gyermeki szereppel való azonosulást mutatja az is, hogy a használati színtereket tekintve, hogyan szorul vissza a tetszikelés. A 18 éveseket kiemelve azt tapasztaljuk, hogy a boltban, szomszédságban, iskolában csökken a leghamarabb; legtovább a bizalmas, elsősorban családi viszonyokban marad meg. A nagyon idős személyek megszólításában való használata pedig általánosnak tekinthető, az egész mintát tekintve is 99%-os.

A tetszikelés tehát az önöző és magázó formáktól elkülönült kapcsolattartási módként alkalmassá vált a bizalmas, de nem egyenrangú kapcsolatok kifejezésére.
A magázó és önöző megszólításra vonatkozó használati szabályokat viszonylag későn sajátítják el a gyerekek; a tetszikelő forma általános gyermekkori használata miatt egészen sokáig nem éreznek különbséget e két névmás között, 12 éves korban még 72% semmilyen különbséget nem tesz a maga és az ön névmások között, ezután az életkor után viszont nagyon gyors ütemben csökken az eltérést nem érzékelők aránya.
A magázódás, a maga névmás használatának értékelése kialakulása óta gondot jelent, nem volt egyértelműen udvarias már fölbukkanása idején sem, s már az 1850-es évek táján “kegyetlen szólásmód”-nak, “szörnyű szó”-nak minősítették a kényes ízlésűek (Bárczi 1963: 262); később bántó hangnemén kívül a bizalmaskodó hangvételt is összekapcsolták vele, részben a magácska becézett forma miatt (vö. Kovács–Osvát 1978: 29).
Használatának jelenleg is zajló visszaszorulása azzal magyarázható, hogy mivel kizárólag egyenrangú partnerek viszonyában nem számít sértőnek, ebben a korosztályban azonban ebben a viszonytípusban már szinte teljesen elfogadott a kölcsönös tegeződés, a korcsoport nagy része nem ismeri fel a bizalmas szerepet, s a névmás szinte minden előfordulásába beleérzi a bántó jelentéstöltetet.
Egy 1994-ben megjelent illemtankönyv szerint “korábbi mellékízei megszűntek, ez az alapvető udvariasságot kifejező köznapi formula. Nincs benne sértés, nincs benne túlértékelés” (Sille 1994: 113), és számos nyelvjárási terület bizalmas nyelvhasználatában csak ez a forma él (Kiss 1995: 273), tehát feltételezhetnénk, hogy érzelmi színezetét tekintve ezeken a területeken semleges.
Kérdőíves felméréseim azonban azt mutatják, hogy a maga bántó konnotációi elevenen élnek, hiszen a vizsgált korosztály többsége udvariatlannak érzi, csak kifejezetten sértő szituációkban tartja elképzelhetőnek, még keresztnévvel együtt való használatától is idegenkedik, sőt 76% úgy ítéli meg, hogy egyáltalán nem használja.
A kérdőívekben megadott stílusminősítések egy része erre a bántó jelentésárnyalatra utal: nem olyan udvarias; illetlen; kemény, udvariatlan; udvariatlan, szinte lenéző; kissé bunkó; kevésbé hangzik jól, mint az Ön; tiszteletlen; negatív tartalom van benne; bizarr; durva, sértő; kevésbé választékos; közönséges; elég sprőd; primitívebb megfogalmazás; udvariatlan, goromba, dühös; pejoratívan hangzik; förtelmes, irritál; pongyola és durva; ingerültebb, feszültebb.
E megfogalmazások egy része szerint a magázás nemcsak a megszólítottat, hanem magát a beszélőt is minősítheti.
A Milyen szituációban használná? kérdésre kapott válaszok is ezt a képet erősítik:

— ha felháborodom valamin,
— ha valaki udvariatlan velem,
— ha valakit meg akarok sérteni,
— ha dühös vagyok az illető ismeretlen személyre, és lekezelő akarok lenni,
— ha valaki kihoz a sodromból, de akkor sem megfelelő,
— ha valaki túl zavaró, tolakodó,
— nem rajongok érte, veszekedésnél annál inkább használom,
— vitatkozás során,
— elmarasztaláskor vagy nemtetszés kifejezésekor.

A durva stílusminőség kiemelt érzékelésén túl meglepő ellentmondást is találhatunk a maga névmás megítélésében. Csak az adatközlők nagyon kis aránya, 9%-a utal a forma bizalmas jellegére, ennél nagyobb arányban, 17%-ban viszont már távolságtartóbbnak is érzékelik az ön-nél, tehát ebben a korosztályban már egyáltalán nem mutatható ki a néhány évtizeddel ezelőtt még egyértelmű, bizalmasságot jelző szerepe:

— bizalmasabb,		távolságtartóbb,	
— kedvesebb,		visszautasítóbb,	
		hideg, merev,	
		alárendeltséget sugall,	
		ridegebben hat.	
Összesen három olyan értékelést találtam, amelyek ennek a megszólítási formának a nyelvjárási jellegére utalhatnak:
— népies,
— a falumban általánosan ezt használják,
— póriasabb, de engem nem zavar, mert sokkal bizalmasabb, mint az Ön.
A maga névmás használata tehát fokozatosan az egyenrangú bizalmas viszonyokban is elveszíti szerepét; ezt erősítik meg a Melyik formát tartja bizalmasabbnak? kérdésre kapott válaszok is, hisz 58% az ön formát minősíti bizalmasabbnak, 2% szerint pedig egyik forma sem tekinthető bizalmasnak.
Érdekes lehet ezzel összevetve a Hogyan kérdezné meg ellenkező nemű, nem tegező viszonyban lévő, de régóta ismert munkatársa véleményét? zárt kérdésre kapott válaszok eredménye is. A megadott válaszlehetőségek:
a) És Ön mit gondol erről?
b) És Maga mit gondol erről?
c) És Maga, Péter/Éva mit gondol erről?
Ebben a szituációban, keresztnévvel enyhítve jóval nagyobb arány, 62% elfogadhatónak tartotta a maga névmás használatát, vagyis a c-vel jelzett választ; azonban néhányan megalkottak egy negyedik válaszlehetőséget is:
d) És Ön, Péter/Éva, mit gondol erről?
A magázás visszaszorulásával egyidejűleg az ön megszólítás egyre terjed, egyre kevésbé érzékelik túlzottan hivatalos jellegét, egyre kevesebben tartják túl tiszteletteljesnek, túl hidegnek, (Jakab 1995: 213), esetleg modorosnak, mesterkéltnek (vö. Réczey–Pekári–Gondi 1961: 62), pedig a népnyelvben egyes területeken egyáltalán nem használatos (Kiss 1995: 274).
Az önözés értékeléseiben, stílusminősítéseiben hasonló ellentmondást találhatunk, mint a maga megszólítás esetében, általában érzékelik a hivatalos, távolságtartó jelleget, az adatközlők kis hányada azonban ezzel ellentétesen bizalmasságot tulajdonít neki:
— hivatalosabb,		szívélyesebb,	
— távolságtartóbb,		közvetlenebb,	
— illedelmesebb,		kedvesebb,	
— több tiszteletet fejez ki,		kevésbé rideg,	
— udvarias, de távolságtartó,		kevésbé elutasító,	
— udvariasabb, de nekem hűvösebb is,			
— választékos,			
— szebb, kellemesebb,			
— finomabb,			
— felemelőbb.			
Összefoglalásul tehát azt mondhatjuk el, hogy a nem tegező viszonyokat kifejező nyelvi eszközök palettája átrendeződőben van, s ez oka lehet a különböző csoportok, elsősorban a különböző korosztályok közötti kommunikációs konfliktusoknak is; másrészt pedig a megszólítások használatában és megítélésében zajló folyamatok pedig nem egymástól elszigetelt jelenségek, minden egyes módosulással az egész rendszer egyensúlya inog meg, ezért egyes formák térvesztése mások terjedésével vagy újak kialakulásával, elkülönülésével is együtt járhat.

Domonkosi Ágnes

Felhasznált irodalom

Bárczi Géza (1963), A magyar nyelv életrajza. Bp.
Brown, R.–Gilman, A. (1975), A hatalom és a szolidaritás névmásai. In: Társadalom és nyelv. Szociolingvisztikai írások. Szerk. Pap Mária–Szépe György. Bp. 359–88.
Deme László–Grétsy László–Wacha Imre (1987), Nyelvi illemtan. Bp.
Fülei-Szántó Endre (1994), A verbális érintés. Linguistica, Series C, Relationes, 7. Bp.
Jakab István (1996), Értsünk szót egymással! Pozsony, Kalligram.
Kiss Jenő (1995), Társadalom és nyelvhasználat. Szociolingvisztikai alapfogalmak. Bp.
Kovács Judit–Osvát Katalin (1978), Nemcsak illemtan. Bp.
Péter Mihály (1991), A nyelvi érzelemkifejezés eszközei és módjai. Bp.
Raffai Éva (1998), A megszólítás változatai Szabadkán és Szegeden. In: Nyelvi változó — nyelvi változás. A 9. Élőnyelvi Konferencia előadásai. Szerk. Sándor Klára. Szeged.
Réczey Ferenc–Pekári Dagmar–Gondi Ferenc (1961), Etikett, társasélet, protokoll. A hazai és a nemzetközi érintkezés szabályai egykor és ma. Bp.
Reményi Andrea Ágnes (1994): Influences and Values: A Sociolinguistic Study in the Hungarian System of Address. In: Studies in Applied Linguistics. Volume 1. Debrecen, 85–109.
Sille István (1994): Illem, etikett, protokoll. Budapest.